Jakkoliv v našich končinách obliba potemnělých podob folku roste velmi zvolna a v zahraničí neutuchají dohady o ideologické kontroverzi některých nefolkových spolků, rozhodně to neznamená, že by si tyto subžánry nezasloužily (alespoň z toho hudebního hlediska) pozornost. Právě proto jsme se jim rozhodli věnovat prostor v další části našeho nárazového vzdělávacího seriálu.
Díky za konzultaci patří Godefroi.
Neofolk
Neofolk vznikl propojením folku s vlivy experimentální hudby, které se objevila v postindustriálních hudebních kruzích počátkem osmdesátých let. Podle cítění a sympatie jednotlivých autorů k té či oné inspirační vlně může být neofolk buď čistě akustický, nebo promíchaný se syntetizátory, industriálními zvuky, či dalšími prvky. Texty hrají v tomto směru zásadní roli a zahrnují široké spektrum témat, od čistě lyrických motivů, přes pohanství, symbolismus až po okultismus, nicméně vše podáváno většinou ve značně romantické formě. Neofolk je úzce spjat i s žánry jako je neoklasika, či martial industrial.
Historie
Vytvoření pojmu „neofolk“ se přisuzuje esoterním hudebním kruhům, které jej začaly používat koncem 20. století jako popis hudby (především) trojice umělců Douglas Pearce (Death In June), Tony Wakeford (Sol Invictus) a David Tibet (Current 93). Tito hudebníci byli součástí postindustriální scény, kteří svůj zvuk hojně obohacovali o prvky tradičního evropského folku. Spojnicí mezi oběma světy byli původně ryze folkoví umělci jako Vulcan's Hammer, Changes a Comus, zabývající se podobnými tématy a hudebním výrazivem již v šedesátých letech minulého století. Právě Vulcan's Hammer, Changes a Comus jsou považováni za zvěstovatele, kteří dali v osmdesátých letech umělcům temné scény zvukové směřování, jež dalo vzniknout neofolku tak, jak jej vnímáme dnes. I přes tento fakt je však mnohými posluchači neofolk primárně vnímán jako prodloužená ruka postindustriální hudební vlny.
Ústřední postavou scény je již od počátku 80. let zmiňovaný Douglas Pierce se svým projektem Death in June, a to díky svému hudebnímu talentu, charismatickému vokálu i kontroverzním textům. Jeho slovní labyrint je poskládán z teosofie, runové magie i odkazů na válečnou tématiku. Piercův inspirační vliv je na této scéně značný, a přestože vrcholem projektu Death in June byl konec 80. let a první polovina 90. let i v současné době je schopen vydat vynikající album, tak jako nedávno v případě „The Rule of Thirds“.
Intelektuální duch neofolku v sobě nese podobné ideály jako americké a britské folkové hnutí šedesátých let. Základním kamenem je zásadní odpor ke komercionalizaci hudby a populární kultuře. Přes tyto podobnosti se však výraz obou výše zmíněných skupin značně odlišuje, neboť se neofolk běžně soustřeďuje na historické, často až archaické literární a kulturní odkazy, místní legendy, původní pohled na víru (někdy i pověry), a nezřídka i na esoterní témata a pohanství.
Death in June - But what ends when the symbols shatter?
Právě pohanství našlo u neofolkových umělců velké množství příznivců, kteří tyto tématické prvky velmi často zařazují do své produkce. Například téměř typické používání runového písma viditelně ilustruje zájem umělců o prastarou kulturu předků, často promítanou už do samotných názvů kapel, obalů desek, oblečení a dalších způsobů uměleckého sebevyjádření. Zřejmě i proto jsou praotcové tohoto hudebního žánru často spojování s obrodou pohanského náboženství koncem dvacátého století.
Neskrývaný obdiv ke svým kulturním kořenům však u některých umělců dosahuje extrémních podob, ve výjimečných případech hraničících až s nacionalistickým vyzněním. Tyto formace jsou pak nezřídka vyhledávány příznivci silně pravicového smýšlení, proti čemuž se drtivá většina posluchačů temné hudby obecně hlasitě bouří. Smutným faktem však zůstává, že působením těchto poměrně ojedinělých interpretů získali (většinou neprávem) nefolkoví umělci a žánr jako takový nelichotivou pronacionalistickou nálepku, které se stěží zbavuje dodnes.
Apocalyptic folk
Jméno žánru „apokalyptický folk“ je dokonce ještě starší, než pojem „neofolk“. Poprvé jej použil David Tibet v osmdesátých letech jako popis své formace Current 93, ačkoliv původně vůbec neměl na mysli spojitost s folkovou hudbou. Název vznikl vlastně nedorozuměním, kdy Tibet mluvil v rozhovoru o své kapele, kterou „tvoří apokalyptický lid“. Vzhledem ke společnému anglickému termínu „folk“ však došlo k chybné interpretaci.
Pojem se však velmi dobře uchytil a začali jej používat i další umělci, kteří vydávali na dnes již nefunkčním labelu World Serpent Distribution, nebo se přímo hlásili k inspiraci Current 93 (zejména k období alba “Thunder Perfect Mind“). V této odnoži se častěji uplatňují témata gnosticismu, hermetismu a thelémismu, z hudebních příměsí pak psychedelický rock a psychfolk ze šedesátých let. Pod škatulkou apocalyptic folku bychom našli i příbuzné, ačkoliv ne přímo spřízněné interprety jako Michael Gira, v současnosti se pak k apocalyptic folku hlásí například švédský projekt Ordo Rosarius Equilibrio.
Current 93 - Song for Douglas (live)
Folk noir
Autorství termínu „folk noir“ se připisuje fotografovi Davidu Mearnsovi, který takto v osmdesátých letech označil tvorbu Sol Invictus. Pod tento pojem se řadí především kapely, které vydávaly na Tursa Records, ačkoliv se s ním můžete setkat i v různých médiích. Zde je však většinou vnímán v mnohem širší a neutrálnější podobě, bez spojitosti s neofolkem, čistě pro popis temnějšího a zlověstnějšího folku obecně.
Za znovuobjevení této škatulky roku 2007 může hudební hantýrka vděčit především třpytivým a divadelně melancholickým umělcům jako Catherine Ann Davies a Delirium Tremens, vycházejícím z londýnského undergroundu. Setkat se můžeme i s variantami „dark folk“, nebo „pagan folk“ (pohanský folk), avšak tyto zastřešující, obecně znějící termíny jsou velmi často používány i pro popis žánrově nesouvisející hudby.
Sol Invictus - In the Rain
Martial folk (někdy též martial industrial)
Stejně jako výše zmíněné styly, objevil se i „martial folk“ (vojenský folk) koncem dvacátého století v Evropě. Velmi často si tento žánr vypůjčuje prvky z klasické a neoklasické hudby, z neofolku, industrialu, či dark ambientu. Jedním z nejmarkantnějších a nejspecifičtějších inspiračních vlivů jsou však tradiční evropské vojenské pochody.
Původy martial folku lze hledat u rakouského muzikanta Gerharda Petaka, zakladatele projektu Allerseelen, který o své hudbě mluvil jako o „military popu“ poté, co svůj původně ambientní zvuk posunul mnohem militarističtějším směrem. V jeho šlépějích následovali umělci jako Dernière Volonté, často zaměňující „military pop“ a „martial folk“.
Hudebně lze v martial folku najít velké množství poloh - od dunivých, téměř soundtrackových perkusivních pochodů a temných přehlídek až k téměř kabaretním, sexem a smyslností nabitým prohlášením a truchlivým pohřebním průvodům. Rámcově tedy martial folk vyčerpává téměř všechny možnosti, od akustické kytary až po instrumentální obsazení evropských vojenských kapel.
Podobně široké je i názorové rozpětí příznivců tohoto hudebního stylu, zahrnující jak politicky velmi aktivní jedince, tak fetišisty se zálibou v uniformách. Stejně jako neofolk se martial folk kvůli používání starých evropských uniforem někdy potýká s obviněními z podpory pravicového extremismu (Der Blutharsch), a to navzdory faktu, že většina kapel je striktně apolitická (In the Nursery, Rome), nebo se zaměřují na téma války z historického hlediska (Triarii, drážďanský projekt Darkwood). Část projektů se paradoxně hlásí i k levicovému smýšlení (například Militia a Test Dept.).
ROME - Like Lovers
Neofolk, Apocalyptic folk, Folk noir, Martial folk
Kořeny: Folk, post-punk, experimentální hudba, industrial, post-industrial, dark ambient, neoklasika, pochody (martial folk), psychedelic rock (apocalyptic folk)
Původ: 80. léta 20. století, Evropa
Typické obsazení: folkové nástroje, syntetizátory, bicí automaty, sekvencery, samplery, typické obsazení vojenských orchestrů
Komentáře
ty Death in June mi připomněli skupinu, kterou sem poslouchal už strašně dávno. nedokážu se v těch škatulkách orientovat, myslíte, že by to mohlo patřit do jedné z nich? malá ukázka http://www.youtube.com/watch?v=hM4_E3PFd_I
chybička se vloudila, doufám že jenom překlep: [b]Dernière Volonté[/b], nikoliv Dernière Volontér ;-)
a docela mi chybí že jste se nezmínili o TRIARII
jinak článek se povedl
Asinx: Děkujeme a jasně, pravdu díš, to je překlep, který utekl výstupní kontrole, už je to opraveno, díky za upozornění ;-). Stejně tak dobrá připomínka s Triarii, omylem opomenuté při skládání článku, doplním je, ať to máme v pořádku :-)
Dík za pěkný článek, měl bych akorát pár osobních poznámek:
-k těm nepřímo spřízněným bych mimo Swans ještě určitě zmínil Joy Division. Pokud si od DI6 člověk poslechne jejich první alba, tak je ten jejich vliv opravdu hodně slyšet. Tím ale nechci říct, že by je nějak kopírovali...viz výtečné, syrově znějící skladby "Heaven street" a "We drive east", které se dají najít (žel ve velmi bídné kvalitě) na Trubce.
-jinak se nemohu zbavit dojmu, že současná tzv. neofolková scéna (až na vyjímky typu Von Thronstahl aj.) jde tak Troška do kopru. DI6
vykrádají sami sebe, David Tibet od té doby, co se, pro mě nepochopitelně, distancuje od svého dekadentního "thelemického" období a brnká si ty svoje irské balady...zkrátka není to prostě ONO, co to bývalo. Už holt nejsou ty zlaté časy reverenda Jima Jonese a Charlese Mansona...:evil:
1.Swans uvádět jako příklad neofolku je hodně mimo mísu. Východiska M. Giry jsou naprosto jinde.
2. Joy Division uvádět jako inspirační zdroj neofolku je rovněž mimo mísu. Jediný styčný bod je že DIJ byli původně pravicoví punkáči a protože punk šel dead tak přešaltrovali na post punk a i když jsou tam JD hodně slyšet v soundu tak ta trubka byla občerstvující a v té době možná i originální.
3. Celý neofolk je víc nafouklá novinářská bublina než nějaký nový pevný styl. V současnosti je navíc de mode, takže epigoni šilhají jinam. Von Thronstahl je nabubřelá sračka - kdy už to konečně pochopíme?
4. pokud měl Tibet někdy Thelemské období, pak nerozumím textům. Tibet měl hlavně kamarády Thelemity, ale on sám, nebo spíš jeho texty jsou především gnostické, což se s Thelemou nevylučuje, ale ani významně neadoruje. Teď má Tibet koptickou éru a mladou babu - takže krize zažehnána a můžem se těšit na další uchylnosti podané úchvatným hlasem.
5. Jones a Manson jsou ze sociologického hlediska zajímavé úchylky lidství a kde kdo se na tématu přiživil (samozřejmě i naši industriální přátelé smočili uslintané brko), ale venkoncom bude stačit když ti bastardi zhnijou v pekle, proč se tím dál zabývat? Amen.
[quote name="StochastikoS"]Dík za pěkný článek, měl bych akorát pár osobních poznámek:
-k těm nepřímo spřízněným bych mimo Swans ještě určitě zmínil Joy Division. Pokud si od DI6 člověk poslechne jejich první alba, tak je ten jejich vliv opravdu hodně slyšet. Tím ale nechci říct, že by je nějak kopírovali...viz výtečné, syrově znějící skladby "Heaven street" a "We drive east", které se dají najít (žel ve velmi bídné kvalitě) na Trubce.
-jinak se nemohu zbavit dojmu, že současná tzv. neofolková scéna (až na vyjímky typu Von Thronstahl aj.) jde tak Troška do kopru. DI6
vykrádají sami sebe, David Tibet od té doby, co se, pro mě nepochopitelně, distancuje od svého dekadentního "thelemického" období a brnká si ty svoje irské balady...zkrátka není to prostě ONO, co to bývalo. Už holt nejsou ty zlaté časy reverenda Jima Jonese a Charlese Mansona...:evil:
[/quote]
Já bych jen polemizoval s tím, že Current 93 jsou v bídné formě. Podle mě se jim naopak s posledním albem Aleph at Hallucinatory Mountain (viz [url]http://sanctuary.cz/recenze/2721-recenze-current-93-aleph-at-hallucinato...) podařilo vystoupit z kruhu a jejich vystoupení na loňském WGT (viz [url]http://sanctuary.cz/reporty/2560-report-z-wgt-2009-sobota-30-kvetna[/url]) byl opravdu velmi silný zážitek!
Re: StochastikoS -
.. Current 93 jdou do kopru. Jejich deska Aleph At Hallucinatory Mountain (viz. [url]http://sanctuary.cz/recenze/2721-recenze-current-93-aleph-at-hallucinato...) jim pomohla se vymanit z bludného kruhu. Navíc jejich koncert v rámci loňského WGT byl opravdu zážitek (viz. [url]http://sanctuary.cz/reporty/2560-report-z-wgt-2009-sobota-30-kvetna[/url])!
Ja se pridam s nazorem, ze ackoliv me (mozna dost paradoxne-nekamentujte me za to) predchozi tvorba Current 93 nijak prilis neoslovila, ta posledni deska je vazne vyjimecne dobrej a hodne kvalitne udelanej pocin :-)
[quote name="Smich"]Jediný styčný bod je že DIJ byli původně pravicoví punkáči
[/quote]
DI6 predchazeli Crisis, coz je jedinej soubor, kterej mel s punkem neco spolecnyho (v tyhle kapele byli Douglas Pearce a Tony Wakeford a s pravici meli skutecne hodne malo spolecnyho).
Rana tvorba DI6 spis upomina na Joy Division.
Prave proto je jaksi absurdni pozdejsi priklon DI6 k vystupovani v hrachovine SS a kratky clenstvi Tonyho W. v National Front.
Přidat komentář